Heidi! Kom her!
Goddag, Dete.
Jeg sveder.
- Er der langt? - Det er næsten oppe på toppen.
- Goddag, Dete. - Goddag.
- Er det din salig søsters datter? - Ja. Kom, Heidi. Der er langt endnu.
Hun er vokset.
Kom!
Hvor skal I hen?
- Hun skal op til sin bedstefar. - Onkel Alp? Du godeste!
Din onkel har ingen sjæl.
Han hader mennesker. Man siger, han har glemt, hvordan man taler.
Skal hun da på børnehjem? Eller til en tilfældig bonde, vi ikke kender?
Du kender det jo. Ingen vil have en mund mere at mætte.
Måske har hun det bedre hos fremmede.
Han ragede uklar med sin egen søn.
Gud være hans sjæl nådig.
Han vil garanteret ikke vide af barnet.
Heidi! Hvor er du henne?
Heidi! Kan du så komme her!
Jeg kommer nu.
Goddag, bedstefar!
Goddag, onkel.
Det er Heidi. Dit barnebarn.
Jeg har fundet arbejde i Frankfurt. Derfor har jeg taget hende med.
- Hun er trods alt dit eget kød og blod. - Forsvind. Begge to.
Jeg har taget mig af hende i fem år. Men jeg kan ikke gøre det længere.
- Bare forsvind herfra! - Kom, Heidi...
Heidi... hør her.
Du skal ikke være bange for din bedstefar. Han gør dig ikke noget.
Gå så.
Af sted.
Må Gud tilgive mig.
Hallo! Tag dit barn med dig!
Løb efter hende.
Men hun vil jo heller ikke have mig.
Bedstefar?
Godmorgen, bedstefar.
Drik.
- Tak. - Vi går ned til præsten.
Han ved, hvad vi skal gøre med dig.
Luk munden op.
Barnet er stærkt. Og sundt.
- Hun bliver ikke til besvær. - Hun kan ikke bo hos mig.
Jeg skal spørge i Maienfeld, om der er en bonde, som vil tage imod hende.
Ellers bliver det børnehjem. Hun bor hos dig så længe.
Jeg tager hende med ned igen.
Det er din kristne pligt at tage dig af dit barnebarn.
Tag den her med. Gå så.
Bedstefar?
Skal jeg sove i stalden i nat?
Du kan sove, hvor du vil.
Du har jo kun én stol.
Og kun én seng.
Hvad er der deroppe?
Må jeg sove oppe i høet, bedstefar?
Bedstefar...
Jeg vil ikke på børnehjem.
Nej!
- Godmorgen, bedstefar! - Drik din mælk.
Vent her.
Godmorgen, geder.
Kom så, Lille Bjørn og Lille Svane.
- Kom så! - Kom her, gedegeneral.
I dag tager du pigen med op på bjerget.
Hun aner ikke, hvordan bjergene er.
Hej. Jeg hedder Heidi.
- Her. - Tak.
Kom så.
Du hørte din bedstefar. Gør, som jeg siger.
- Ja da. Hvad hedder du forresten? - Peter.
- Bor du her nu? - Ja. Han er min bedstefar.
Din bedstefar? Hvorfor bor du ikke hos din far og mor?
- De er døde. - Min far er også død.
Indtil nu har jeg boet hos tante Dete i Bad Ragaz.
Jeg var altid indenfor. Her er bedre, fordi jeg kan være udenfor.
- Vent. Bliv i nærheden af mig. - Ja, ja.
- Hvad hedder den lille der? - Snehopper.
Vil du lære mig at lave bål?
Ja.
Peter? Har du spist af min ost og pølse?
Jeg? Nej, det var ikke mig.
- Hvem var det så? - Aner det ikke. Måske en ged.
En ged?
Hov, hov! Bliv her. Kan I så holde op!
Stop.
Væk med dig. Hold op. Jeg skal vise jer.
- Hold så op! - Jeg sagde, du skulle blive siddende.
- Hold op. De slås jo ikke mere. - Hvis de slås, giver de mindre mælk.
Hold op med at slå dem, så får du halvdelen af min mad.
Halvdelen?
- Hver dag? - Men så må du ikke slå dem mere.
- Lover du det? - Hver dag? Halvdelen...
- Kan du se den? Den er der. - Jeg kan godt se den.
Se. Duk dig.
- Nu er det din tur. - Min?
Hov!
Heidi... du skal ikke fortælle din bedstefar, at vi deler maden.
Det gør jeg heller ikke.
I landsbyen siger man, at han har slået en ihjel.
Tak.
Jeg vil hellere sove i stalden i nat.
Har Peter fortalt historier om mig?
- Og tror du på ham? - Burde jeg tro ham?
Folk sladrer gerne i landsbyen.
Du skal selv vurdere. Du skal tro dine egne øjne i stedet for sladderen.
Godnat, bedstefar.
Hvor er her smukt.
Jeg kender smutvejene her.
I morgen viser jeg dig, hvor der er edelweiss.
Peter...
Jeg er her ikke i morgen. Bedstefar tager mig med til præsten.
Hvad? Efterlader du mig her med de dumme geder?
Kom så af sted med jer!
Hvordan er det, du ser ud?
Bedstefar?
- Er stolen til mig? - Hvem skulle den ellers være til?
- Du sagde, jeg skulle rejse i morgen. - Du skal op i bjergene igen i morgen.
Og igen dagen efter?
Hold op med at spørge og vask dit ansigt.
Tak, tak, tak!
Peter! Jeg skal blive her!
- Jeg kommer ikke i morgen. - Hvorfor?
- Jeg skal i skole. - Hvornår kommer du tilbage?
- Til foråret. - Ikke før til foråret?
Nej.
Men du kan besøge mig. Min bedstemor vil gerne hilse på dig.
Ikke mere med at dandere den. Nu er det nok. Kom så.
Må jeg komme i skole?
Kom og spis.
- Sikke en dejlig morgen. - Godmorgen.
Jeg har tænkt på, hvad du vil gøre af pigen?
- Det skal du ikke bekymre dig om. - Om et år skal hun i skole.
Ikke på vilkår.
Vær nu fornuftig. Alle børn skal lære at læse.
Hun kan ikke gå herned alene om vinteren. Gå du i forvejen, barn.
Skal I være alene deroppe hele vinteren?
- Børn har brug for jævnaldrende. - Hun har, hvad hun skal bruge.
Det er ulovligt.
Jeres love interesserer mig ikke.
Kom så!
Sådan en gammel stivstikker.
Se her.
Nu er den færdig.
Den er meget fin. Tak, bedstefar.
Hvis bare det var forår igen.
Hurtigere!
- Tak. - Jeg henter dig ved skumringstid.
- Goddag. Er Peter hjemme? - Han er stadig i skole. Kom indenfor.
- Vi har besøg, mor. Det er Heidi. - Goddag!
Hun kan ikke se dig, barn.
Kom lidt nærmere, Heidi.
- Kan du slet ikke se, bedstemor? - Ikke med øjnene.
Men jeg kan mærke med hænderne.
- Heidi! - Peter!
- Tak. - Vær du glad. Skolen er så kedelig.
- Det er kun, fordi du ikke kan læse. - Det kan du heller ikke.
- Som om man læste i bjergene! - Spis så.
- Du må få min, bedstemor. - Tak, Heidi.
Men det er for hårdt. Jeg har ingen tænder tilbage til at tygge med.
Så tager jeg det.
Vidste du, at hans bedstemor ikke kan se?
Og hun kan ikke tygge hårdt brød.
Vi er meget heldige, bedstefar.
Goddag, onkel.
Jeg har gode nyheder.
Jeg har fundet plads til Heidi hos mine arbejdsgiveres bekendte.
Det er en anset familie. Heidi kan studere med deres datter.
Hun kan blive dannet. Det er en stor mulighed for hende.
Sig nu noget, onkel!
Når du er færdig, kan du gå igen.
- Jeg tager hende med til Frankfurt. - Heidi bliver her.
I landsbyen siger de, at du ikke lader hende gå i skole.
Så er det din skyld, at barnet hverken lærer at læse eller skrive.
- Skal hun da blive helt forsømt? - Nu interesserer hun dig pludselig.
- Det var jo den eneste løsning. - Det er nok. Nu har jeg hørt nok.
Hvis du ikke sender hende i skole, kommer hun på børnehjem.
Jeg tager hende med mig. Om jeg så behøver hjælp fra landsbyen.
Hvor er barnet overhovedet?
Heidi er min nu. Gå din vej.
- Heidi! - Dete?
- Tante Dete! - Mit barn! Kom her!
Har du savnet mig?
Tag du dig af gederne, unge mand. Jeg skal tale med Heidi.
Kom her.
Sæt dig her.
Hvad ville du sige til at bo i et dejlig stort og smukt hus?
Familien Sesemann i Frankfurt er meget rare folk.
- De søger en ven til deres datter. - Men jeg er glad for at være her.
Men pigen i Frankfurt glæder sig til at møde dig.
- Jeg vil hellere blive hos bedstefar. - Men Heidi...
Bedstefar vil også have, at du tager med mig.
- Er det rigtigt? - Mit barn...
Både han og jeg vil kun dit bedste.
- Kom, så går vi. Vi skal nå toget. - Jeg vil gerne sige farvel.
- Det når vi ikke. - Er det langt væk?
- Nej. - Hvad hvis jeg ikke kan lide det?
Så kan du komme tilbage. Det lover jeg dig.
Kom så. Af sted med jer.
Hvor er Heidi?
Op med dig!
Så kører vi.
De er kørt med vognen. Du er for sent på den, gammelfar.
Stå du bare der og glo.
Det er et under, at barnet stadig lever.
De der! Kan De hjælpe mig? Hop ned, Heidi. Toget går snart.
Kom så.
Kom tilbage, Heidi. Bliv hos mig.
Heidi! Kom så ind. Nej, kom!
Er de ledig? Til Sesemanns villa. Hop du ind.
Heidi!
Ud med dig.
- Goddag. Hvad kan jeg hjælpe med? - Goddag.
- Velkommen, mine damer. - Frøken Rottenmeier venter os.
Denne vej.
Opfør dig ordentligt. Du skal tage dig ud for frøken Rottenmeier.
- Hun er frøkenens guvernante. - Guvernante?
Ja. Hun er en respektabel dame, som passer på Klara. Opfør dig pænt.
- Frøken Rottenmeier tager imod nu. - Tak. Heidi...
Jeg beklager, men vi havde ikke tid til at skifte.
- Hvad hedder du? - Heidi.
- Det er ikke et kristent navn. - Hun hedder Adelheid, som sin mor.
Gud velsigne hendes sjæl.
- Barnet ser meget ungt ud. - Hun er lidt lille af sin alder.
- Jeg er otte år. - Otte?
Nej, det går ikke. Følg med mig, Dete.
Adelheid er præcis, som hr. Sesemann ønskede.
Et uspoleret schweizisk naturbarn.
Nu forventer jeg, at vi gør som aftalt.
- Hvad hedder du? - Heidi.
Jeg hedder Klara. Hvad synes du om Frankfurt?
Bedstefar og tante Dete bad mig tage med.
Men hvis jeg ikke trives, må jeg gerne tage hjem.
Jeg har aldrig mødt en ung dame så besynderlig som dig.
- Er det drengetøj? - Ja. Det er praktisk i bjergene.
- Især når man klatrer. - Klatrer...
- Kan du ikke gå? - Nej. Desværre ikke.
- Skal du altid sidde i den stol? - Ja.
Du må gerne skubbe mig. Forsigtigt.
- Kan du lide vores hus? - Det er så stort.
Undskyld.
- Hvad skete der? - Jeg kørte ind i bordet.
Jeg var uopmærksom. Undskyld.
Godt. Det er tid til aftensmad.
Lad os gå til bords.
- Du ligner lidt hyrden Peter. - Hvadbehager?
Adelheid! Man siger ikke du til personalet.
Her i huset spiser vi med bestik.
Vi må lære hende bordskik.
- Undskyld. Jeg henter en klud. - En klud?
Sæt dig, Adelheid!
Tinette! Silence!
- Må jeg få en bolle til? - Sebastian!
"Vil man venligst servere to teboller for mig?"
Vil han give mig to boller... tak.
- "Server to teboller for mig." - Server to boller for mig.
- "To teboller." - To teboller.
Tak.
Her i huset har vi regler. Tyendet tiltales respektfuldt i tredje person.
Samtale med dem bør undgås.
Morgenmaden serveres klokken 7.30.
Skoletimerne foregår i studereværelset og begynder klokken 8.15.
Klokken 12.30 serveres der frokost.
Vi hviler i to timer om eftermiddagen. Skoledagen slutter klokken 19.
Man hverken løber eller hopper her i huset. Man går.
Og man hæver aldrig stemmen.
Frøken Rottenmeier...
Hvad laver du?
- Du må ikke løbe omkring herinde. - Jeg?
- Vasker I jer aldrig i bjergene? - Jo, vi gør da.
Der er nogen, der siger, at deroppe, hvor du kommer fra...
...findes der spøgelser og trolde. Har du set nogen?
Stå stille.
Nu tager du dem på. Når du er færdig, kommer du op.
Heidi! Sådan her.
Nej! Smørkniven.
Frøken Adelheid.
Slå op på første kapitel og læs højt.
- Det kan jeg ikke. - Hvadbehager?
- Jeg kan ikke læse. - Den unge dame kan vel alfabetet.
Hvilket bogstav er det?
- Det ligner et bjerg. - Ja, det gør det.
Det er ikke morsomt, frøken Klara.
- Peter kan heller ikke. - Peter?
Peter er min ven.
- Han siger, det ikke behøves deroppe. - Ikke behøves?
Lille frøken...
Alle kan og skal lære at læse.
Undskyld mig et øjeblik.
Kan hun ikke sit alfabet?
Vi har sluppet en komplet vild og udannet skabning ind i huset.
Det er måske passende, at lade den unge dame få en anden lærer.
Det ville passe Dem godt.
Er det for meget forlangt, at De lærer hende alfabetet og underviser Klara?
- Nej. Det var for Klaras bedste... - Jeg ser til, at Adelheid forlader os.
Kan man ikke åbne vinduet?
Hvorfor?
Jeg vil gerne se på bjergene.
Vil frøken Adelheid have den godhed omgående at tage plads igen?
Så kan vi begynde timen. Det er på høje tid.
Frøken Klara.
Bjerget er et A, frøken Adelheid.
- A som i Adelheid. - A!
Netop.
Vil du skubbe mig derhen?
Du skal ikke trække så meget fra. Ingen må se, at vi er her.
Jeg ville vise dig det her.
- Det er dig. - Og min mor.
- Men du står jo op. - Ja.
Jeg blev syg efter... efter hendes død.
Far savner hende også.
Men han er altid ude at rejse. På grund af arbejdet.
Og jeg sidder fast i det her hus.
Du der?
Ih du godeste. Mademoiselle bør ikke komme snigende sådan.
- Undskyld. - Det er jo hviletid, frøken.
- Men jeg kan ikke sove. - Det behøver De ikke. De skal hvile.
Hvordan kan jeg stå frøkenen til tjeneste?
Ved du... Ved han, hvordan man åbner vinduet?
Hvilket et af dem?
Mademoiselle!
For himlens skyld! Ikke så langt ud.
Her er jo slet ingen bjerge.
Nej. Fra dette vindue kan man slet ikke se nogen bjerge.
Se. Man kan se meget længere fra tårnet der.
Nu lukker jeg, og frøkenen går op på sit værelse. Ellers bliver der ballade.
Tak. Og farvel.
Farvel...
Vi skal være tilbage, inden middagsluren er overstået.
Til højre. Nej, til venstre.
Det er rigtigt. Det er der.
Hvor er tårnet?
Det er jeg ikke sikker på.
- Måske ved han det. - Du må ikke tale til en tigger!
Heidi!
Den vej.
Se. Der er det.
Der er indgangen.
- Hvordan får jeg dig derop? - Det skal du ikke tænke på. Gå du op.
Gå nu bare.
Jeg håber, at den unge dame har fået hvilet sig?
Unge dame?
Jeg har noget, som den unge dame bestemt vil bryde sig om.
- Hvor er de søde. - De koster kun nogle ører.
Hvad står De og glaner for? Find dem. Frøken?
- Adelheid! - Jeg kan ikke finde dem nogen steder.
- Yderdøren stod åben. - Og så?
- Måske er de gået ud. - Men hvor kan de være gået hen?
- Måske man bør kigge på gaden. - For himlens skyld...
Find børnene, Sebastian! Se så at finde dem!
Hvor er bjergene?
Bedstefar...
Heidi! Hvordan gik det? Se her.
Nej, hvor er de søde. Vi må af sted.
Nådige frøken! Hvor i himlens navn har De været?
Nu må vi skynde os hjem.
- Hvor i alverden var de henne? - Ikke så langt væk. De ville have...
- Vi ville have lidt frisk luft. - Netop.
Du tog Klara med ud af huset! Er du klar over, hvor farligt det er?
Hvad...
Hvad ville du sige til hendes far, hvis der var hændt hende noget?
Og du glemte hendes sjal...
Ih du milde. Det kryb skal væk.
- Må vi ikke nok beholde dem? - Under ingen omstændigheder.
Jeg kan ikke få luft. Åh gud!
Få dem ud. Væk med det kryb!
Hurtigt!
Jeg tager mig gerne af de små... djævle.
Stop! Den kommer! Skynd Dem, Sebastian!
Den kommer! Den angriber mig!
Nej! Adelheid skal ikke have aftensmad i dag.
Men...
Opdragelse er noget, de voksne tager sig af.
Gå derover. Stil dig med ansigtet mod væggen.
Lige nu!
Med ansigtet mod væggen!
Med ansigtet mod væggen, sagde jeg.
Næste gang lukker jeg dig inde i kælderen med rotterne.
- Jeg tager hjem. - Hvadbehager?
Hvad? Heidi!
Jeg er nødt til det.
- Men hvad... - Hvorfor? Heidi...
Du bliver, hvor du er.
Jeg sagde, du skulle standse!
- Hvor vover du? - Dete sagde, at jeg gerne måtte.
Nå, det gjorde hun? Så løj hun. Du må ikke tage hjem igen.
Ved du ikke, hvor heldig du er? Jeg var gerne vokset op i dette hus.
- Hvad har du for med tebollerne? - De er til Peters bedstemor.
Dit dumme barn. Lad dem ligge.
Heidi... hvad laver du?
Kan du ikke se, hvad du udsætter hende for?
Gå op på dit værelse. Lige nu.
Tinette? Tinette!
Bedstefar...
Hvor er Klara?
Elle est malade. Syg. På grund af dig.
Du må være den unge dame fra Schweiz.
- Vær ikke bange. Jeg er Klaras læge. - Goddag.
Goddag. God dag...
- Er Klara syg? - Hun har det allerede bedre.
Hun vil vist gerne tale med dig.
- Så farvel da. - På gensyn.
- Er jeg så slem, at du vil væk? - Nej!
Det er ikke på grund af dig.
Jeg har kun dig, Heidi.
Vi kan have det fornøjeligt sammen.
N!
- Du burde gøre lidt fremskridt nu. - Q.
Det ligner en tebolle.
Nemlig. Ikke et t som i "tulle" og ikke et d som i "dukke".
Men et b som i "bolle".
Og det begynder med et...?
B! Hvad er der med dig? Hvordan kan du glemme det allerede?
- De har klædt Dem henrivende på. - Nej. Hvad tænker De på!
- Velkommen hjem, herre. - Sebastian.
- Kære Sebastian. - Hvilken fornøjelse, fru Sesemann.
Sådan...
- Far! - Klara, mit barn.
- Mit kære barn! - Sikke en overraskelse.
- Og her har vi lille Adelheid! - Goddag.
Jeg har en overraskelse til jer to.
- Bedstemor! - Klara!
Min søde, søde pige.
Jeg er kun på gennemrejse, men jeg måtte se dig.
Lad mig se på dig. Så fin du er. Og...
- Goddag, fru kære. - Kære frue!
Vissevasse. Du kan kalde mig bedstemor.
Det var en god beslutning med en ven til Klara. Hun er meget gladere.
Jeg må desværre tage glæden lidt fra Dem med min beretning.
Adelheid viser tegn på... det kan desværre ikke siges anderledes...
...på at være lidt tilbage.
- Lidt tilbage? - Hvad mener De?
Adelheid kan stadig ikke læse. Hun kan stadig ikke alfabetet.
Det til trods for, at hendes lærer gør sig megen umage.
Det har hindret frøken Klaras undervisning noget.
Det gør også de daglige rutiner noget sværere end før.
Jeg tror, jeg vil danne mig min egen mening.
Derefter får vi se.
"Da fårehyrden talte sine får om aftenen"-
- "må han have bemærket, at det mindste manglede."
"Hvor kunne det være? Det begyndte at sne udenfor. Blæsten var iskold."
Det har Peter og jeg også oplevet. Vi mistede en ung ged.
- Fandt I den igen? - Ja. Heldigvis.
Det sted, du kommer fra, må være meget anderledes.
Hvordan slutter historien? Må jeg ikke nok høre det?
"Det blev endnu mørkere. Snefnuggene hvirvlede i luften."
"Lige pludselig hørte han et lam, der kaldte sagte."
Sådan. Nu slutter jeg.
- Fandt han lammet? - Det kan du selv læse.
- Men jeg kan ikke læse. - Hvorfor dog ikke?
Peter sagde, at vi ikke har brug for det.
Det kan være. Men du skal ikke altid tro på, hvad andre siger.
Havde du kunnet læse, ville du finde ud af, hvordan historien slutter.
- Og du er glad for historier, ikke? - Ja, det er jeg.
Godt. Så efterlader jeg bogen her.
"En"...
Heidi er et dejligt og usædvanlig følsomt barn.
Med en smule indsats skal hun nok lære at læse.
Jeg har dog på fornemmelsen, at hun ikke er glad.
- Hun mangler ikke noget. - Det er noget i hendes sjæl.
Jeg tror, at livet her i huset strider imod hendes væsen.
Det er første gang, Klara er så glad igen.
Tager Heidi skyldfølelsen fra dig, når du efterlader Klara alene?
Sikke noget vås.
Hallo...?
Tinette?
- Hvad laver du? Hvad har du der? - Hørte De ikke spøgelset?
- Der findes ikke spøgelser. - Jo. Hør!
Sebastian! Hjælp! Et spøgelse!
- Og der blev ikke stjålet noget? - Jeg har talt sølvtøjet tre gange.
Og jeg havde låst døren. Jeg sværger på, at det var et spøgelse.
Sniksnak, Tinette! Tosseri.
De er en fornuftig mand, Sebastian. Der må være en forklaring.
Nuvel... Hvis herren spørger, må jeg tilstå...
...at der sandelig hænder ting, som er...
...jo, som er... hvordan skal jeg udtrykke det? Overnaturlige.
Overnaturlige? Ser man det.
Tja.
Jeg skal gøre en ende på spøgelseshistorierne.
Sørg for, at børnene ikke får noget at vide. Godnat.
- I seng. - Godnat.
"I... i..."
"...da... dal... dalen..."
"I dalen..."
"I dalen"-
- "sprang en lille bæk."
"Og i vandet"-
- "kunne man se foreller."
- Jeg vidste, du ville lære det. - Vidunderligt.
Hvem skulle nu have troet det?
"Fiskene glimtede som sølv"-
- "og sprang vildt omkring."
"Her, på dette dejlige sted"-
- "ville fårehyrden hvile og forberede sit måltid."
- Hun gjorde det! Hvor er jeg glad. - Bravo!
Pædagogisk snilde og tålmodighed kan lære ethvert barn at læse.
Heidi. Jeg er utrolig tilfreds med dette.
Vor schweiziske unge dame synes at have det godt her.
Og derfor...
...bør hun blive her.
- For evigt? - Ja. Ja, mit barn. For evigt.
- Farvel, mor. - Farvel, min søn.
Hvor længe er du hjemme denne gang?
Jeg tager af sted, så snart spøgeriet er opklaret.
Jeg håber, jeg får spøgelset at se med egne øjne.
Det bliver mit første.
Skak.
Barn dog!
Hvad i himlens navn laver du her?
Rør hende ikke. Man må ikke vække søvngængere.
Hun er kold. Vil du ikke hente et tæppe mere?
Hvad i alverden er det?
Må jeg være alene med hende?
Vær ikke bange, lille Heidi. Det er mig. Lægen.
Drømte du noget?
Ja. Om Bedstefar.
- Har du ondt nogen steder? - Nej. Kun lidt her.
Hvorfor har du samlet så mange teboller, kære barn?
De er til Peters bedstemor. Hun kan ikke spise hårdt brød mere.
Savner du dit hjem, lille Heidi?
Nej, nej... jamen dog.
Så, så. Det skal nok gå alt sammen.
- Hjemve, siger du? - Hendes nerver er stærkt angrebet.
- Hun skal straks sendes hjem. - Det går ikke.
Hun skal hjem!
Det kan jeg ikke gøre mod Klara. Gør alt, hvad der står i din magt.
Du kender min holdning.
Så du spøgelset?
- Jeg har ikke sagt noget. - Fortæl det nu, far.
Klara...
Spøgelset var vores lille Heidi.
- Heidi? - Hun går i søvne. Hun er ikke rask.
- Hvad mangler hun da? - Sit eget hjem.
Derfor kan Heidi ikke bo her længere.
Det skal hun! Det må du ikke gøre!
- Hvad skal jeg gøre uden Heidi? - Det er desværre nødvendigt.
Hun skal bo her hos os. Jeg er syg og helt alene.
Opfør dig ordentligt. Nu forholder du dig i ro!
Tag hjem til din bedstefar og Peter! Rejs dog!
Tinette. Kør mig straks til mit værelse.
Adelheid?
Sebastian følger dig til Schweiz. Toget går klokken 12. Tinette hjælper dig.
Skal jeg hjem til bedstefar?
Og hvad med Klara?
Klara?
Klara? Vær nu sød at lukke op.
Tak.
Vil De være så sød at give Klara den?
Må hun ikke nok komme og besøge mig?
Vi får se.
Så får vi endelig fred.
Tinette!
Jeg vil kalde dig Heidi. Min lille Heidi.
Tænk, at folk kan bo deroppe.
Bjergene... de er så dystre.
Op med dig. Det var mig en ære, kære frøken.
Pas godt på dette barn.
Farvel!
Se! Det er Heidi!
Goddag, Heidi.
- Se på de sko! - Heidi!
Peter!
- Jeg hørte, at du boede i et palads. - Det var ikke et palads.
- Hvad er der i? - Det får du at se.
- Det er bløde teboller, bedstemor. - Det er dejligt, du er tilbage, Heidi.
- Og en stor pølse til dig, Peter. - Tak.
Bedstefar!
Heidi!
Godmorgen, Lille Svane og Lille Bjørn. Jeg kommer nu, Peter.
Hov, hov.
- Her er din halvdel. - Tak.
Kære Klara. Landsbyen er sneet til.
Den nyfaldne sne gør alt hvidt og glitrende.
Bedstefar og jeg er flyttet til byen, så jeg kan komme i skole.
I skolen sidder drengene på den ene side, og pigerne på den anden.
Læreren er mere streng end vores.
Vi får klø. Peter bliver altid straffet, fordi han kommer for sent.
Sig mig, hvad I vil være, når I bliver store.
Gedehyrde.
- Bonde. - Bonde?
- Smed. Ligesom min far. - Smed?
Jeg vil skrive historier.
- Hvad er det her for et bogstav? - Et A?
D!
Efter skole prøver jeg næsten dagligt at hjælpe Peter med læsningen.
Det havde vi jo i går.
Men det virker ikke helt.
Åh, Klara! Jeg savner dig meget.
Jeg tænker på dig hver dag. Vil du ikke nok skrive til mig?
"Min største drøm er, at du kommer og besøger mig."
"Din Heidi."
Bare jeg havde sagt farvel til hende.
Kan det være rigtigt? Det er Klara!
Peter! Se engang!
Se, det er Klara! Min bedste veninde, Klara.
- Klara! - Heidi!
- Jeg har savnet dig så meget! - I lige måde.
- Bedstemor! - Heidi!
Klara havde det så dårligt. Så nu tog jeg hende med herop.
Tror De mon, hun kan blive her lidt? Selvfølgelig mod et lille honorar.
Klara er vores gæst.
Ja...
Heidi!
Du må hjælpe mig i tøjet, Heidi.
- Det har du ikke brug for. - Heidi!
Heller ikke dem. Se. Jeg har heller ikke brug for dem.
Heidi! Ikke så hurtigt.
Er det Lille Bjørn og Lille Svane?
- De er netop, som jeg forestillede mig. - Peter! Vi er her!
Se, Peter. Det er Klara.
- Klara, det er Peter. - Goddag. Jeg har hørt meget om dig.
- Kommer du? - Nej!
- Hvorfor ikke? Lad os komme af sted. - Hvordan det? Du kan ikke gå.
- Peter! - Godt. Så går vi.
Vi lader ikke Klara alene tilbage.
- Peter! - Han skal nok blive god igen.
- Kom så. - Jeg vil rigtig gerne med derop.
Kom så. Af sted.
Af sted. I kan selv gå hjem, dumme geder. Få så lidt fart på.
- Så du det? - Ja. Et stjerneskud.
Nu kan vi ønske noget.
- Jeg ønsker, at jeg... - Nej! Du må ikke sige det højt.
Fordømt!
Kom så. Af sted.
Hvor er rullestolen? Hvor er den?
Den er ikke her.
Og heller ikke her.
Den kan da ikke bare forsvinde.
- Bedstefar! Jeg kan ikke finde den. - Er den væk?
Det kan ikke passe. Har du ledt overalt?
- Så skal jeg sidde og glo hele dagen. - Farfar skal nok finde på noget.
Han skal få med mig at bestille.
Lille Bjørn?
Tak.
Sådan.
Jeg ved godt, hvad du har lavet, gedegeneral.
Din dårlige samvittighed har sikkert straffet dig nok.
Nu tager du dig af pigerne, indtil jeg er tilbage i aften.
Er det forstået?
- Jeg henter Peter. - Ja, gør det.
Kom op til os.
- Det vil jeg ikke. - Så lad være.
Han kommer, så snart der er mad.
Her er så smukt. Det er, ligesom du sagde.
Der kan du se. Og nu er du her.
Nu plukker jeg blåbær.
Klara!
Jesus Maria...
Kom så og hjælp!
Kom så. Kom nu. Du kan godt.
Prøv nu.
Du kan godt. Ja!
Du gjorde det!
Goddag!
- Jeg er her for at hente min datter. - Godmorgen, onkel.
Goddag!
Hvordan kunne du efterlade Klara sådan et sted?
Se dog på det. Det er ikke et sted for en syg pige.
Den hytte... og der er sten alle vegne.
- De må undskylde min søn. - Jeg vil se min datter. Hvor er hun?
Far! Jeg er her.
Klara?
Far...
Mit barn... du går jo.
Tilgiv mig.
Kære barn.
Det er en gave til dig, kære barn.
Tak, bedstemor!
- Der står ikke noget. - Nej, for det skal du selv skrive.
- Hvad er der, barn? - De lo ad mig.
Hvorfor det?
- Fordi jeg vil skrive historier. - Javel.
De ved ikke bedre. De kender kun deres lille landsby.
Men du har allerede set mere af verden.
Hvis noget gør dig lykkelig, så er du nødt til at gøre det.
Så må folk sige, hvad de vil.
Det var dejligt, at du kom.
- Jeg kommer til at savne dig. - I lige måde.
- Farvel. - Farvel, onkel.
Heidi! Farvel!
Farvel.
Team Wild Animals Udgivet på: www.HoundDawgs.org
Tekster: Ida Elling Magnus www.undertext.se